У степах між Єгиптом, Вавилонією та фінікійським узбережжям здавна випасали свої стада племена ха-ібрі – «ті, що прийшли з-за річки». Більшість істориків вважають, що саме ха-ібрі були предками стародавніх євреїв. Спочатку вони були кочівниками і не мали постійних поселень. Жили в легких повстяних наметах. Вівці та кози давали їм молоко, м’ясо і вовну.
Перші давньоєврейські племена (коліна) з'явилися в Хананані близько 1200 року до н. е. Цим періодом датуються виявлені тут 250 єврейських поселень. Стародавні євреї своїми родоначальниками вважали Авраама, його сина Ісаака та внука Іакова. Друге ім’я Іакова – Ізраїль, тобто «бог у битві». Він мав 12 синів, які дали початок 12 єврейським племенам – колінам. Основними заняттями їх стали землеробство, осіле скотарство (особливо вівчарство), садівництво і торгівля.
Епоха Суддів (XII—XI ст. до н. е.)Єврейське населення поділялось на 12 племен – «колін». Кожне з них очолював вождь, якого називали суддя, і жрець, якого називали первосвященник Із часом євреїв підкорили єгиптяни й насильно переселили в свою країну, перетворивши на рабів. Там вони займалися будівництвом, ремеслом, були слугами у заможних єгиптян. У XII ст. до н.е. єгипетський фараон відпустив євреїв на батьківщину. Вихід 600 тис. євреїв з Єгипту до Палестини, за переказом, очолив пророк Мойсей. Він був для них і вождем, і священиком, і суддею. Згідно з Біблією, вів Мойсей свій народ у Палестину 40 років. За цей час змінилося три покоління — мудрий провідник чекав, доки помруть ті, хто був народжений рабом. Усі «коліна» об'єднувала віра в єдиного бога – Ягве.
Мойсей жив на горі 40 днів та 40 ночей, і за цей проміжок часу він отримав безпосередньо від Бога Десять заповідей. Біблія розповідає, що після переходу через Червоне море, коли Мойсей привів ізраїльтян у пустелю, Бог призвав його на гору Синай, на те саме місце, де Мойсей розмовляв із охопленим полум'ям кущем, а також добув воду зі скелі ударом патериці.
З Давида починається швидкий розквіт і всього царства. Завдяки надзвичайній енергії цього геніального царя скоро були приведені в порядок незлагоджені в кінці колишнього царювання справ внутрішнього благоустрою, і потім почався цілий ряд звитяжних воєн, під час яких остаточно були розтрощені найлютіші вороги Ізраїлю — філістимляни З фінікійцями ізраїльтяни ввійшли в найближчі дружні відносини, і ця дружба з висококультурним народом була дуже корисна і вигідна їм у справі розвитку їх матеріальної культури
Соломон успадковував від свого батька велику державу, що простягалася від «річки єгипетської до великої ріки Євфрату». Для управління такою державою був потрібний великий розум і досвідчена мудрість, і, на щастя для народу, юний цар був від природи наділений світлим розумом і проникливістю, що дали йому згодом славу «наймудрішого царя»
Соломон (По-єврейськи його ім'я звучить «Шломо» і означає «мирний», «багатий миром») - легендарний цар об'єднаного Ізраїльського царства (приблизно 1015-975 рр до Р. Х). Під час правління Соломона в Єрусалимі був побудований Єрусалимський Храм, зруйнований потім Навуходоносором II - головна святиня іудаїзму.
За правління Соломона Єрусалим став політичною та релігійною столицею євреїв. Особлива роль у Давньоєврейському царстві відводилася пророкам. Євреї часто потерпали від нападів ворогів, їхні землі захоплювали сильніші сусіди. У такі моменти дуже цінною була порада мудрої та досвідченої людини. Жили пророки, переважно вихідці з низів суспільства, при царському дворі та храмах. Вони виконували роль ясновидців і проповідників, пропагували покірність цареві,але іноді були активними учасниками палацових інтриг.
У 928 році до н. е., після 40-річного царювання над усім Ізраїлем, Соломон помер у віці 62 років. Відразу ж після смерті Соломона спалахнуло повстання, за його наступника, недосвідченого і зарозумілого Ровоама. І народ ізраїльський розділився на два царства Ізраїльське (пн) та Іудейське (пд). В 722 році столиця Північного Ізраїльського царства — Самарія — була розгромлена грізними воїнами Ассирії, а його населення, нащадків десяти колін Ізраїлю, було переселено ассирійцями в Мідію. В 586 вавилоняни завоювали Юдейське царство, зруйнували Єрусалимський Храм і повели його населення в Вавилон (Вавилонський полон). Лише після захоплення Вавилону персами у 539 р. до н. е. іудеї змогли повернутися на батьківщину. Згодом Палестина під назвою Іудея увійшла до складу Римської імперії.