Ідемо з мамою доріжкою. Міський парк уже перетворився на справжній золотий палац. У чарівному осінньому вбранні стоять дерева, листя тихенько шарудить під ногами. Небо далеке і синє, але сонце ще зігріває землю теплом. Серед тиші парку враз почулися жалібні звуки. Я спочатку й не зрозумів, що це таке. Зупинився, прислухався…– Дмитре, ходімо! – погукала мама. Мабуть, вона теж щось почула. Мама знає, як я хочу, щоб у квартирі з’явилася якась тваринка. Кошеня – це моя мрія. Та мама... Мама не хоче…Похнюпивши голову, іду за нею.
– Няв! Няв! – хтось несміливо обізвався позаду. Я рвучко обертаюся і бачу перед собою маленьке кошеня. Білі вуса, сіро-зелені оченята, якими малий незнайомець допитливо дивиться на світ. На шиї — біленький комірець, а на лапках — такі самі шкарпеточки. Мама обернулася теж. Спочатку подивилася на нього, потім на мене. Знову перевела погляд на малого незнайомця. Жалібними оченятами кошеня дивилося на нас. А в тих очах відбивалися і страх, і голод, і надія. Мама зітхнула, присіла навпочіпки і взяла кошенятко на руки. Воно довірливо тулилося до неї, сподіваючись знайти захист. Пішли, Дмитре, будемо щось робити з ним! – рішуче промовила мама і швидко попрямувала до будинку
Від радості я стояв розгублений, а потім на весь голос крикнув:– Ура! У мене буде котик! – Не котик, а кішечка. І взагалі… Я ще нічого не вирішила, - промовила мама. Та я її не слухав, знав, що мама її вже не залишить. Так у моєму житті з’явилася Муся. Спочатку це була тиха і спокійна кішечка, але потім…Вона відібрала у тата крісло… Вподобала матусину шапку…Ховатися стала у моєму рюкзачку…
Одного разу, прийшовши додому , помітив, що з батьками щось діється. Вони були розгублені, на мене старалися не дивитися. Швидко пішов до кімнати і зрозумів, що немає Мусі. Тато винуватим голосом промовив: – Я забув зачинити кватирку…Я плакав у своїй кімнаті, згадуючи лагідну і довірливу кицьку. Надворі почався холодний осінній дощ. Він стікав великими краплями по вікнах…І тут серед осіннього дощового шуму я почув нявчання. – Мамо! Татку! Це Муся! Вона знайшлася!Прожогом вискочив під холодний дощ…А вона стояла під будинком - мокра, беззахисна і така рідна!