![]() |
1. Що вам відомо про пряму мову з попередніх класів?
2. З якою метою люди використовують пряму мову? Яка відмінність між прямою та непрямою мовою?
3. Яку структуру мають речення з прямою мовою?
4. Які розділові знаки використовуються при прямій мові?
• Чужа мова, передана дослівно від імені того, кому вона належить, називається прямою мовою (П, п).
• Слова, що вказують, кому належить пряма мова і як вона висловлена, називаються словами автора (А, а).
У процесі спілкування у мовців виникає потреба передавати чи відтворювати висловлювання інших.
Які ж існують способи передачі чужого мовлення?
Прямою мовою називають чуже мовлення, передане дослівно, з усіма граматичними, інтонаційними та стилістичними особливостями. (Пантелеймон Гаврилович запитав: «Як здоров’я у Шевчука?»(М.Руденко)) Пряма мова може складатися з одного слова, одного речення і з кількох речень. Пряма
мова супроводжується реченням, що вказує на те, хто є мовцем та адресатом, за яких обставин вона
висловлена. Таке речення називається словами автора. Слова автора можуть стояти перед прямою мовою, у середині прямої мови, після неї, а також включати в себе пряму мову. Пряма мова і слова автора
поєднуються за змістом та інтонаційно, тобто без
допомоги сполучників. Інтонація слів автора завжди розповідна, а інтонація прямої мови може бути розповідною, питальною, спонукальною, окличною та
неокличною
Для передачі чужого мовлення використовується також непряма мова.
Непрямою мовою називається чуже мовлення, що передається не дослівно, а зі збереженням лише основного змісту висловлювання (Денис розповідав, що він бачив лося на власні очі). У непрямій мові втрачається лексична, інтонаційна та стилістична своєрідність чужого мовлення.
Непряма мова передається складнопідрядним реченням, у якому головне речення передає слова автора, а підрядне передає чуже мовлення (і своє власне) як непряму мову.
Невласне пряма, або вільна непряма, мова є особливим стилістичним прийомом, за допомогою якого автор глибоко розкриває внутрішні почуття героїв, їхні думки, переживання, прагнення. Вона становить поєднання непрямої мови з елементами прямої, зберігаючи певною мірою при цьому порядок слів, інтонацію, дослівні вислови, емоційність мови персонажів. Це так зване внутрішнє мовлення, яке передається письменником шляхом ніби перевтілення у свого героя: Челядь гуляє па майдані; старі гомонять під ворітьми, а в Маланки звичайні гості — думки. Ох, Боже, Боже, трошки того віку, а як важко його прожити.
Андрій знов не найнявся. Отак щороку легкого хліба шукає (М.
К.); Кайдашиха обтерла білою хусткою сап 'янці і гордовито дивилась навкруги: дивіться, мов, люди добрі, яка панія їде до вас у гості (І. Н.-Л.). У наведених прикладах мовлення персонажів включається в авторську розповідь різними способами (інтонація, вставні слова тощо), що надає всьому вислову експресивності й емоційності.
Цитатою називається дослівно наведений зі збереженням усіх граматичних та стилістичних
особливостей уривок із чужого висловлювання, що використовується мовцем для підтвердження чи
пояснення власних думок. Тому в цитаті не можна
нічого змінювати, навіть розділових знаків. Цитата на письмі береться в лапки (Борис Буряк пише, що «в
художній структурі сценаріїв і фільмів Олександра
Довженка завжди присутній сам автор»)
І тихо-тихесенько я промовляла: “Сон літньої А: “П “. ночі, мені тебе жаль» (Леся Українка)
Он чутливо спить очеретина і шепоче
світу: “Не буди!” (П.Перебийніс.) А:“П! “
Я спитав колись у батька: “Ви скажіть мені,
на щирість, що найтяжче ранить серце?” А: “П ? “
І почув: “Несправедливість”. (М.Нагнибіда.)
Пряма мова ПЕРЕД словами автора
«Я ні з ким не бився»,— відказав Олесь.
(П.Панч) “П “, - а.
“Дивись, коханий мій, дивись! В моїх
очах – весна!” – казала так мені колись “П !“ - а.
красуня чарівна. (М.Вороний.)
«А куди ви їдете, люди добрі?» — осмілився спитати Павлусь (А. Чайковський)
“П ?“ - а.
![]() |
Пряма мова РОЗРИВАЄТЬСЯсловами автора. П – одне речення
“ Хіба що… - майже пошепки промовила “П…-а, - п”.
вона,- я сама спробую ”.
«Рано ти,— каже батько,— закінчив “П,- а, - п”.
науку» (Остап Вишня).
«Ні, - зринула мисль, - у такий спосіб пожежіперетнутине дорогу згаситистихії, треба трактором !» (В.Скуратівський) “П, -а, - п!”.
“За що ж, - хто-небудь попитає, -
Зозуля Півня вихваляє?” (Л.Глібов.) “П, -а,- п?”.
Пряма мова РОЗРИВАЄТЬСЯсловами автора. П – кілька речень
«Ходять тут усякі... — бурмоче дід. — “П…-а. - П”.
Недавно двоє пройшло» (О. Донченко).
«Зажди! — просить хлопчина.— Не
тікай від мене, візьми мене із собою, “П!(?)-а.-П”.
перевези!» (Б. Лепкий).
“Та ні, я того не кажу, - відповідав “П, -а. - П”.
Зінько. – Знаю, що земля це ваша ”
«Пізно, Володько,— і додала тим
самим легким смішком: — Ех ти, “П,-а:-П!(?)”.
сторож!» (І. Сенченко).