У Румянцевському переписі 1765 року на Успенській вулиці можна знайти такий запис: «Двір вдови диякониці Агафії Якової дочки Котляревського, у нього покоїв жилих для господарів два, два людських, одна клуня (амбар), один сарай. У неї діти: син Петро Іванів від роду шістнадцять років, який перебуває у Полтавському магістраті підканцеляристом, Яків – одинадцяти років, який ще нікуди не визначений, здоровий. Вдова диякона Івана Котляревського проживала тут здавна на церковному місці, яке її покійний чоловік купив 26 липня 1751 р. у зятя покійного полтавського протопопа Данила за 27 крб. 50 коп. Промислу і торгу ніякого не має...»
Здобув освіту в церковно-приходській школі. До 1789 р. вчився в Полтавській духовній семінарії, де опанував стародавні мови (старогрецьку, латину), сучасні йому німецьку й французьку, російську, польську. Читав в оригіналі твори Горація, Вергілія, Овідія, інших письменників античного світу.Іван Котляревський був освіченим та мав гарну пам’ять. Уже в 11 років він знав російську та французьку мови й літератури, латину, поетику, риторику, філософію та богослов’я.
Тодішня Полтава, як згадують біографи І. Котляревського, нараховувала приблизно 8000 мешканців і нагадувала собою село. Це було повітове містечко. Котляревським було «пожалувано» дворянство, вони мали недалеко від Полтави трохи землі, кількох кріпаків, яких згодом письменник відпустив на волю.
С. П. Стеблін-Камінський, перший біограф поета, згадує: « Тут у цю пору свого життя Котляревський бував на зібраннях і забавах простого люду і сам, переодягнений, брав учать у них, уважно слухав і записував слова і пісні, вивчав нові, спостерігав звичаї, повір̓я, обряди, перекази…» Саме у період учителювання поет починає багаторічну працю над поемою «Енеїда». Жив він скромно. Багато читав, відзначався працьовитістю і наполегливістю, мав дар до малювання, розповіді, особливо гумористичної, прекрасно грав на скрипці – цариці музики.
1796р. Іван Петрович залишає вчителювання і вступає кадетом до Сіверського карабінерного полку. 12 років (1796-1808) віддав він військовій службі. Брав участь у воєнних діях (у поході проти Туреччини, в облозі Ізмаїла). За дорученням командування вів «журнал військових дій», виконував дипломатичні обов̓ язки. 1808 р. виходить у відставку, у пошуках роботи їде до Петербурга, згодом повертається в рідну Полтаву.
Котляревського цінували за незвичайну кмітливість й хоробрість. Тільки завдяки його дипломатичному хисту 40 тисяч татарських кіннотників перейшло на бік російського війська. Під час облоги Ізмаїла він, штабний офіцер, не вагаючись, прийняв на себе командування батальйоном і повів солдат в атаку.
Шлях “Енеїди” до читачів. Написавши “Енеїду”, Котляревський не думав її видавати. Він тільки давав читати й переписувати “Енеїду” своїм знайомим. Твір швидко розійшовся у багатьох переписаних примірниках. Один з них потрапив до конотопського шляхтича Максима Парпури. Той почув, що автор кудись надовго виїхав, і надрукував “Енеїду” в Петербурзі у 1798 році власним коштом. Котляревський дуже образився на нього, називав “Мацапурою”. А той у 1808 році без дозволу автора знову видав “Енеїду”. Тоді вже й Котляревський випустив у 1809 році нове, виправлене видання. Отже, Парпура зробив велику справу — познайомив громадськість з видатним твором, уславив ім'я Котляревського, нарешті, змусив його видати поему в авторському оригіналі.
З 1810 року і до кінця свого життя Іван Петрович Котляревський живе в Полтаві, працюючи наглядачем Будинку для виховання дітей бідних . У 1812 р. Котляревському знову довелося повернутися до військової служби: за дорученням генерал-губернатора він виїхав у с. Горошине формувати 5-ий козацький полк для війни з Наполеоном. За 17 днів полк був сформований, а Котляревський за успішне виконання завдання нагороджений медаллю на честь переможного завершення війни.
У Котляревського була таємна покровителька. Науковці припускають, що це була Варвара Рєпніна − дружина генерал-губернатора Миколи Рєпніна. Вона замовила Котляревському перекласти з французької роботу Дюкена для Полтавського інституту шляхетних дівчат. Три томи по 500 сторінок літератор перекладав 15 років.
Сусід Котляревського По сусідству з Котляревським з давніх-давен в Полтаві проживала старовинна козацька родина Лук’яновичів. З Андрієм Федоровичем Лук’яновичем поет був у щирих, дружніх стосунках. Пройшовши шлях від вахмістра кірасирського полку до Симбірського цивільного губернатора, він вийшов у відставку 1830 року, повернувся рідну Полтавщину, оселився в с. Шедієвому Кобеляцького повіту. Онука А. Ф. Лук’яновича Олександра Мельникова згадує: "Серед багатьох видатних людей, котрі відпочивали від суєтності світу в домі мого діда, був відомий малоросійський письменник Котляревський... Тут написав він свою «Наталку Полтавку». Цікаво також, що у А. Ф. Лук’яновича гостював 1845 року Т. Г. Шевченко.
Худорлявий, підтягнутий, у свята носив драгунський мундир і мав успіх у панянок. Не одна дівчина задивлялася на ставного та високого Котляревського як завидного жениха. Приємне, енергійне обличчя, чорне, як воронове крило, волосся, римський ніс, білозуба сяюча й зваблива усмішка. У побуті Котляревський був скромним, невибагливим, жив просто. Його часто відвідували друзі, приймав він їх завжди гостинно. І його запрошували охоче, бо мав хист незрівнянного оповідача. Де Іван Петрович, там влучний анекдот, веселощі, жарти, прислів`я – одне слово, він був душею товариства. Яким був Іван Петрович у житті?
Котляревський був матеріально забезпечений. Перед смертю він відпустив 6 кріпаків на волю. Його дім в Полтаві, письменник заповідав своїй економці, Мотрі Векливечивій, унтер-офіцерській вдові. Деякі дослідники вважають, що у них були близькі стосунки. 1835 р письменник за станом здоров̓ я залишає службу , а 10 листопада 1838 року тихо згасає, залишивши рідній Україні найкоштовніший спадок – твори народною мовою. На пам̓ ятник Котляревському в Полтаві, що був відкритий 1903 р., кошти збирала вся Україна.